![](https://www.ajakiri.ut.ee/sites/default/files/styles/article-top-image-custom_user_full_1x/public/field/image/R%C3%84NDAJA%20Nyabol%20on%20p%C3%A4rit%20Cholok%20rahvusgrupist%2C%20L%C3%B5una-Sudaanist.%20Ta%20on%20abielus%2C%20kuid%20ta%20abikaasa%20pidi%20s%C3%B5ja%20t%C3%B5ttu%20L%C3%B5una-Sudaani%20j%C3%A4%C3%A4ma.%20Nyabol%20kasvatab%20kolme%20last%20ning%20m%C3%BC%C3%BCb%20teed%20ja%20saiakesi.jpeg?itok=rFVgctWg×tamp=1683178656)
Kakuma pagulaaslaager – lõputu ootus ja purunenud unistused
Kakuma pagulaaslaager Keenias on midagi enamat kui sõjapõgenike ajutine pelgupaik: see on kolm aastakümmet pakkunud peavarju linnatäiele inimestele, kellest paljud ei suuda vaesuse ja heitumuse nõiaringist enam välja rabelda. Sõjapõgenikele on lisandunud kliimapagulased.
Jõudsin Keenias asuvasse Kakuma pagulaslaagrisse pärast kolmepäevast teekonda mööda ohtlikke mägiteid ja hõreda asustusega kõrbemaastikku. Oli 2016. aasta kevad. Lõpetasin parasjagu Rootsis Dalarna Ülikoolis magistriõpet ja mul oli viis nädalat, et koguda andmeid laagris elavate Lõuna-Sudaani naiste majandusliku iseseisvuse kohta. Reisi rahastasin ise, kuna stipendiume pakuti vaid Põhjamaade üliõpilastele.
Laager asub Turkanas, Keenia suurimas, vaeseimas ja raskesti ligipääsetavas maakonnas. Bürokraatia sinna pääsemiseks oli aeganõudev ja kulukas – laagri sissepääsuloa ja uurimistöö loa taotlemiseks pealinnas Nairobis kulus kümme päeva, palju kannatlikkust ja umbes 400 eurot.
Mäletan oma tookordset tunnet: oli raske uskuda, et olengi lõpuks kohal.
Kuna Turkana maakonnas elavad enamasti karjakasvatajatest nomaadid, olid paljud laagri töötajad pärit teistest maakondadest; valdavalt magistrikraadi, laia silmaringi ja väga suure missioonitundega inimesed.
Esimene päev laagritöötajate majutuskohas oli paras šokk. Liivatormid ja kõrvetav päike, mürisevad generaatorid, üle majade lendavad humanitaarabi-helikopterid ja -lennukid, ligi 40 °C kuuma ning minu tagasihoidlik tuba koos pisikese ventilaatoriga. Öösel käisin lugematuid kordi külma duši all, et kuidagigi magada suudaksin.
Järgmisel hommikul võtsin mootorrattatakso ja sõitsin laagri kõige uuemasse, neljandasse ossa. Seal elavad peamiselt lõunasudaanlased – aga mitte kõik neist, vaid ainult üks sealseid hõime, nuerid. Lõuna-Sudaanis siiani kestvas konfliktis on nad vastamisi teise suurema hõimu, dinkadega, ja laagris on nad targu paigutatud eraldi.
Juba 1992. aastal asutatud laagris elas minu sealviibimise ajal 180 000 inimest, külg külje kõrval olid paljude rahvaste ja kultuuride esindajad. Oma suuruse poolest meenutas see keskmist linna, kus aga puudusid nii elekter kui ka korralik veevärk. Oli selgelt näha, millised laagri osad on vanemad ja paremini välja arendatud.
Nõiaring
Pagulaslaager oli jagatud osadeks, osad omakorda tsoonideks ja plokkideks, millest kõigil on oma juhid. Tavaline aadress Kakumas on näiteks „Kakuma 2, tsoon 3, plokk 5“. Neljanda osa plokijuht Thomas osutus väga sõbralikuks, arukaks ja abivalmis vabatahtlikuks. Temast saigi järgmiseks viieks nädalaks mu tõlk ja teejuht.
Proovisin magistritöö intervjuudesse kaasata kõiki osapooli: laagris töötavaid organisatsioone, Keenia riigiametnikke, koolitajaid. Põgenikest intervjueerisin peamiselt lõunasudaanlasi, eri hõimude naisi ja mehi, töötuid, ettevõtjaid, kutseõppureid ja palgatöölisi. Et lisada konteksti, vestlesin ka teiste rahvuste samade gruppide esindajatega.
Kokku õnnestus mul rääkida 114 inimesega ja helisalvestiste põhjal kirjutasin kokku 106 lehekülge teksti. Mõne nädala pärast hakkas intervjuudes kõlav info korduma ja üllatusi jäi aina vähemaks.
Konkurentsitult kõige rohkem mainitud probleem oli toit. Laagris jagati peredele iga kuu toiduvarusid, mis olid äärmiselt tagasihoidlikud nii koguselt kui ka toiteväärtuselt – terveks kuuks süüa lihtsalt ei jätku ning paljud pered pidid kuu teises pooles tuttavatelt raha laenama, et toitu juurde hankida.
Teine suur laagrielanike hirm oli pereliikmete haigestumine. Laagris oli küll tasuta arstiabi, kuid selle kvaliteet ja kättesaadavus jätsid soovida. Ellujäämiseks on vaja püsivat sissetulekut, kuid seda leida oli keeruline.
Pagulaslaagris sündinud
„Ma sündisin Kakuma pagulaslaagris ja pole 22 aasta jooksul siit kordagi ära käinud,“ vastas mu küsimusele punapäine sõbralike silmadega Adau. Ehkki ta polnud oma kodumaad Lõuna-Sudaani kunagi näinudki, polnud ta ka Keenia kodanik ja laagrist lahkuda võis ta vaid riigi väljastatava eriloaga kas hariduslikel või meditsiinilistel põhjustel.
Kuna Adau hinded olid keskkoolis kehvavõitu, polnud tal lootustki saada mõnda vähestest ülikoolistipendiumidest, kuid tööd ta ka ei otsinud. „Tööd on raske leida, võib-olla ma proovin ja see ei õnnestu – ma parem ootan,“ ütles ta. „Sa saad äriga alustada ja oled edukas siis, kui keegi sind aitab.“
Mida enam ma inimestega rääkisin, seda rohkem jäi kõlama ootel olek ning usk, et midagi on võimalik teha vaid siis, kui sind rahaliselt toetatakse. Laagri koolituskeskustes õpetatakse tasuta mitmesuguseid erialasid, mille järele on suur nõudlus, kuid suurem osa lõunasudaanlasi ei jõua neile koolitustele.
Naised nimetasid hulga põhjuseid, miks nad õppima ei lähe, näiteks ütlesid nad, et peavad kodus süüa tegema. Just meie vestluse ajal panin aga tähele, et süüa valmistas üks 16-aastane kooliõpilane. Küsisin aina edasi ja edasi, proovides päris põhjustele jälile saada, ning lõpuks naised avanesid: „Tegelikult tunneme end lootusetult ja heitunult. Me ei tea, mida me võiksime siin saavutada. Me ei tea, mis meie selja taha jäi, ega tea, mis meid ees ootab; me ei tea, mis suunas liikuda. Me oleme nagu väikeses soos kinni.“
Inimestega natuke pikemalt rääkides kuulsin tihti väidet, et nad mõtlevad liiga palju. Üks naistest selgitas: „Kui ma põgenikelaagrisse jõudsin, ei läinud ma kaks nädalat välja, ma ei suutnud isegi vett tooma minna. Ainus, mida ma teha suutsin, oli mõelda kõigele, mida ma sõja tõttu kaotasin. Kui sa enda ümber vaatad, siis näed, et siinsed inimesed on kõik sellised. Me põgenesime oma riigist sõja eest vaid selleks, et jõuda siia ja nälja käes nutta.“
Olukorras, kus inimese põhivajadused pole rahuldatud, suurendab tegevusetus apaatsust ja lootusetust. Põgenike hingeseisundit mõjutavad nii järsk elukohavahetus, posttraumaatiline stress kui ka ebakindlus tuleviku suhtes, lisaks sotsiaal-kultuurilised tegurid.
Stressi suurendavad ka pingelised suhted kohaliku kogukonnaga, täiesti uus keskkond, keerulised kliimatingimused ning Keenia valitsus, kes on aastate jooksul korduvalt kuulutanud, et põgenikelaagrid suletakse. Psühholoogilist tuge pakutakse laagris küll, kuid seda teenust osutava organisatsiooni võimekus on piiratud ning abi tuleb ise küsida ja otsida. Selleks aga pole põgenikel oskusi.
Maailmast ära lõigatud
Kakumas sündinud Adau lugu näitab kujukalt üht suurimat sealsete pagulaste probleemi – liikumisvabaduse puudumist. Pagulaste seaduses, mis võeti vastu 2006. aastal, on sõjapõgenikele Keenias viibimiseks määratud kaks võimalikku kohta: kas vastuvõtukeskused pärast piiriületamist või põgenikelaagrid. See on vastuolus ÜRO pagulaskonventsiooniga, mille üks alustalasid on liikumisvabadus. Kakuma laager asub keset kõrbe, see on ära lõigatud suurematest keskustest ning töökohti ei jätku ka kohalikele elanikele.
Keenia riik jälgib pagulaste liikumist karmilt: laagri piiridest võib väljuda vaid valgel ajal, hommikul kuuest õhtul kuueni. Muul ajal väljas liikujad vahistatakse ja viiakse arestimajja, kus väikeses palavas kambris hoitakse koos palju inimesi. Laagrielanike hirm vahistamise ees on suur, sest kõik teavad arestimaja ebainimlikke tingimusi.
Öösiti käib politsei laagris majade vahel patrullimas ja kui me koos põgenikest vabatahtlikega läksime õhtul uusi põgenikke vastu võtma, kõndis Keenia töötaja nendega koos autost koduukseni, et vältida probleeme politseiga. Politsei jällegi väidab, et reeglid on vajalikud turvalisuse tagamiseks.
Ettevõtlus kui ainus pääsetee
Suurema osa põgenike jaoks on ainus võimalus laagris inimväärselt elada alustada ettevõtlusega. Siin kerkib Lõuna-Sudaani põgenike jaoks esile suurem probleem – enamik neist tuleb valdavalt naturaalmajandusega piirkondadest, kus elatutakse karjapidamisest ega teata isegi raha tähendust.
Kakuma laagris on loomade pidamine keelatud väga lihtsal põhjusel: see on ka ümbruskonna kohalike elanike peamine sissetulekuallikas. Kõrbes on loomakasvatuseks vajalikud ressursid, vesi ja toit, äärmiselt piiratud ning nendest sõltub otseselt kohalike inimeste ellujäämine. Nii tekitaks konkurents ressursside pärast tõsiseid konflikte, karjapidamine on aga ainus, mida suurem osa lõunasudaanlasi oskab.
Paljudes kogukondades on levinud uskumus, et kui naine peab hakkama oma äri tegema ja turul müüma, on perekond järelikult läbi kukkunud ja sattunud äärmisse vaesusse. Ettevõtluskoolitusi pakutakse küll ning laagrisse jõudes saab end neile kirja panna, ent kuna lõunasudaanlased isegi ei tea, mida ettevõtlus tähendab, liigitatakse nad otsekohe ettevõtlusest mittehuvitatute sekka. Laagris elavad somaallased ja etiooplased on aga harjunud äri tegema, osalevad aktiivselt koolitustel ning nende teenuseid tarbivad nii laagrielanikud kui ka kohalikud.
Olenemata raskustest ühendab laagris elavaid lõunasudaanlasi sügav lootus, et nad saavad peagi koju tagasi pöörduda. „Me ootame muutust, mis ükspäev tuleb,“ kuulsin mitmelt inimeselt. Lõunasudaanlased on oma hapra riigi üle uhked: tähistavad värvikirevates riietes tantsides riigipühasid, kuulavad igal hommikul uudiseid ja loodavad, et saavad varsti koju. Viisaka ja tagasihoidliku, kuid samas ka kindlameelse loomuga lõunasudaanlastel piisas vaid viiest nädalast, et panna ka mind regulaarselt uudiseid lugema, lootuses, et Lõuna-Sudaani saabub peagi rahu.
Kustuv lootus
2021. aastal õnnestus mul uuesti Kakuma laagris käia. Sõltumata Keenia valitsuse pidevatest sõnumitest, et laager varsti suletakse, oli tegelik pilt hoopis teine. Viie aasta jooksul oli laager veelgi laienenud ning ruumi on järjest rohkem vaja, kuna pagulasi aina lisandub. Ei põgeneta ainult sõja eest – ka põud sunnib inimesi laagrisse toidu- ja veeabi otsima.
Kohtusin uuesti ka plokijuhi Thomasega, kes oli endiselt tasakaalukas ja sõbralik, kuid ei rääkinud enam nii entusiastlikult sellest, kuidas ta ühel päeval tagasi koju läheb. Kodusõda on küll ametlikult läbi, aga Lõuna-Sudaanis valitseb endiselt ebastabiilsus ja tagasipöördumine ei ole lihtne. Kas üldse enam ongi, kuhu ja kelle juurde pöörduda?
Kunagine ajutine pagemine on paljude inimeste elu pöördeliselt muutnud. Ka Thomas näib olevat oma saatusega leppinud, samamoodi nagu paljud teised lõunasudaanlased, kelle koduks ongi nüüd Kakuma pagulaslaager.
Janika Tamm
TÜ vilistlane
Lisa kommentaar